Bilakova vlastizrada
Jako společensky angažovaný student jsem v průběhu svého studia na MFF
UK několikrát narazil na problémy týkající se práva. Bohužel mé naivní
představy předpokládající, že právo v podstatě odpovídá normální lidské
představě o spravedlnosti, se ukázaly neopodstatněné. To se stalo jedním
z důvodů, proč jsem se přihlásil na PF. Jedním z nejdůležitějších
předmětů prvních tří semestrů je teorie práva, mohu se tedy k diskusi o
vlastizradě připojit alespoň jako minimálně poučený laik.
Ne každý čtenář asi ví, co se skrývá pod termíny přirozené a
pozitivní právo. Přirozenoprávní přístup předpokládá, že existuje nějaké
původní přírodní právo, dané lidem od přírody, určitý smysl pro spravedlnost,
na němž se je alespoň většina lidí schopna shodnout. Například idea základních
lidských práv tak, jak je obsažena v Listině je typicky přirozenoprávní.
Pozitivní právo tuto myšlenku zcela odmítá a předpokládá, že veškeré právo
je obsaženo v zákonech a dá se z nich vyčíst a nic jiného kromě nich není
relevantní. Už v článku soudců vrchního soudu bylo zmíněno, že přirozenoprávní
přístup je bližší Anglicko-Americkému právu, postaveném ze značné části
na rozhodnutí soudů v konkrétních případech (precedenty), zatímco pro kontinentální
(tedy i naše) právo je typický pozitivistický přístup vševědoucích absolutistických
monarchií 18. a 19. století.
Právě právní pozitivismus umožňuje, aby se praxe rozhodování soudů
odlišovala od obecných představách takovým způsobem jaký dnes všude vidíme
kolem nás (od nepolapitelnosti tunelářů po nerasové rasové vraždy), právní
pozitivismus legalizoval (zákoně ospravednil) Hitlerovu diktaturu v Německu
a komunistickou ve východní Evropě a právní pozitivismus umožňuje jakékoliv
rozhodnutí skrýt za neprůhlednou změť odkazů na různé paragrafy, způsobující,
že normální člověk dostává kopřivku jenom slovo právo uslyší.
Sebedůvěra soudců vrchního soudu ve správnost jejich interpretace je
z pohledu člověka, který okusil trochu exaktnější vědu jako je třeba matematika
až zábavná. Jejich zákony jsou sbírkou zcela jasných vět složených ze zcela
nejasných slov. Podle učebnice Teorie práva se při jazykové analýze právního
textu postupuje podle významu slov ve spisovném jazyce. Čestina je
přirozeným jazykem a proto neexistuje slovo se zcela jednoznačným významem.
Důsledkem toho jsou situace, ve kterých mi není docent Právnické fakulty
schopen vyargumentovat platnost nebo neplatnost Zákona o zrušení ČSFR a
celý problém označí za problém katedry ústavního práva. Na jejich názor
jsem se neptal, ale pokud není tato jednoznačná věc jasná, co si mám myslet
o těch ostatních?
Abych si vzal příklad z vážených soudců vrchního soudu skončím urážkou.
Na prvním cvičení z Římského práva jsme diskutovali o smyslu práva. Stejně
jako už zmiňovaná učebnice jsme došli k tomu, že kromě toho, že by mělo
uživit všechny právníky, by se mělo snažit zajistit spravedlnost. Je možné,
že panům soudcům z vrchního soudu tohle nikdo neřekl a neměli si to kde
přečíst. Konec konců za minulého režimu byli jiné priority. Doufám, že
můj příspěvek dolehne k jejich uším, protože právě snaha o spravedlnost
dodává právu druhou základní podmínku uznání totiž legitimitu (ospravedlnění
před těmi, kteří právu podléhají). Bez snahy o spravedlnost je mně jejich
paragrafové siláctví platné jako benzín načepovaný do poslanecké felicie
pana doktora Sládka. Stejnou cenu má pro mě právo, které není schopné označit
vlastizrádcem člověka jehož chováni v roce 1968 zůstane pro každého v této
zemi synonymem a příkladem vlastizrady ještě hodně dlouho. Těší Vás Vaše
práce? Mě ne.
P.S.: Pokud mě budete chtít roznést na přesných číslech zákonů a názvech
učebnic nebo přednášek ušetřte si práci, úmyslně nejsou uvedena přesně,
nejsou totiž vůbec důležitá.