Válka v Kosovu je levičácká válka
Pod titulkem Válka semkla bonnskou trojku v Právu (2/4/99) čteme : Pikantní
zůstává, že bonnská trojice (Fischer, Scharping, Schröeder) se sešla v
roce 1981 v Bonnu-Hofgartenwiese. Všichni měli dlouhé vlasy a seprané džíny.
Byli s nimi i Lafontaine a bývalý kancléř Willy Brandt. Protestovali proti
jadernému dozbrojení NATO. Ústřední heslo shromáždění znělo, Dejte peníze
místo na pershingy na blahobyt!, Vymyslel ho Scharping. Válka z etických
důvodů Komentátor významného italského listu La Repubblica Antonio Polito
se ptá: Je válka v Kosovu válkou levicovou? Je to otázka legitimní ...
tu válku vedou expacifisté z roku 1968 a odpůrci války ve Vietnamu jako
Clinton a Blair. Podporují ji expacifisté, kteří bojovali proti nukleárním
raketám v Evropě Fischer, a D"Alema. Naopak ... exministr zahraničí USA
Kissinger, bývalý generální sekretář NATO lord Carrington a thatcherovští
exministři, kteří byli ochotni umírat za Falklandy, jsou dnes pacifisté
(30/3/99). Na rozdíl od války v perském zálivu nemá ekonomické zdůvodnění,
není imperialistická jako ta ve Vietnamu a nejde v ní ani o hlasy voličů
jako v té falklandské. Tato válka je vedena z etických důvodů, a proto
je levicová, tvrdí Polito. Realisté negují každý etický základ války...
Levice u vlády v Evropě naopak... rozvíjí nový utopismus, riskuje při hledání
nového internacionalismu. Je to síla větší, než jsme si mysleli. Pro tyto
nové ozbrojené utopisty válka není tím, čím byla pro Kissingera- pokračováním
politiky jinými prostředky. Má etické poselství trestu, spíše než diplomatický
cíl nápravy. Levice je etická, pravice realistická. Levičácký ráz této
války neunikl ani některým českým komentátorům. Například Bohumil Pečinka
a Hynek Fajmon napsali (Reflex 13/99): Používat tyto způsoby v etnickém
konfliktu není účelné ... do tohoto vojenského dobrodružství dovedla NATO
garnitura evropské levice, která vládne v drtivé většině členských zemí.
Jejich snaha zakrýt tuto hazardní politiku moralizujícími floskulemi, které
sugestivně opakují česká média, by neměla zmást veřejnost. Moralistická
rétorika, do níž je bombardování Jugoslávie zabaleno, ukazuje, že tato
válka je pro bývalé levičáky kompenzací za neuskutečněnou revoluci. Realistický
pohled Političtí realisté zastávají tezi, podle níž hlavními aktéry v politice
jsou státy, jejichž základním zájmem je vlastní bezpečnost. Tento státní
zájem má své etické zdůvodnění, i když je často v rozporu s obecně sdílenou
morálkou. Dean Rusk píše ve svých pamětech, že události v Polsku, Maďarsku
a Československu nikdy nebyly ve vztahu k SSSR otázkou války a míru, jakkoli
nízce toto konstatování zní . Jak víme z dokumentů Johnsonovy knihovny
, v září 1968 prezident Johnson poslal Kosyginovi dopis, v němž nabízí
oslabení kritiky obsazení Československa výměnou za sovětskou pomoc při
řešení situace na Středním východě. Bylo takové kupčení s osudem druhých
neetické? V bipolárním světě se politický realista neptal, co je etické
a co ne, ale jaká míra ohrožení bezpečnosti státu může zdůvodnit nukleární
válku. Nemůžeme zde dále rozvíjet realistický pohled na mezinárodní politiku.
V každém případě realisté jsou přesvědčeni, že nerealistická politika nás
vtahuje do bludného kruhu násilí, protože jen hrozbou války lze donutit
státy jednat proti jejich zájmu. Válka NATO proti Jugoslávii je typickým
příkladem nerealistické politiky. Charakterizuje ji morální vydírání, ideologizace,
démonizace nepřítele, systematické dezinformace, zastírání nezamýšlených
důsledků vlastního jednání a hlavně totální ignorování státního zájmu Jugoslávie.
Bombardování Srbska bylo pojato levičácky jako vykonání trestu, k němuž
světový tribunál odsoudil stát, jehož představitelé odmítli podepsat pakt,
jehož celý text ani neznali. Je to etické? A může být legitimní smlouva
uzavřená pod nátlakem - ptá se profesor ústavního práva UK Václav Pavlíček.
Typické rysy levičáctví Připomeňme si typické rysy levičáctví. Prvním rysem
levičáckého pojetí politiky je překrývání nezamýšlených důsledků vlastního
jednání démonizací nepřítele. Příkladem tu budiž nevkusné srovnávání Miloševiče
s Hitlerem. Propaganda dělající z nepřítele nelidské monstrum patří k této
válce stejně jako bomby: mluvčí NATO potvrdil smrt vůdce odboje Fahmi Aganiho,
dva dny na to ji dementoval, Rugova a vyjednavači z Paříže byli snad popraveni,
v údolí Paragusa Srbové vraždí uprchlíky střelbou z těžkých zbraní (dokonce
i kosovští Albánci potvrdili, že se nic takového neděje). Poučný je také
ideologizovaný styl fotografické dokumentace humanitární katastrofy: například
v Corriere della sera vidíme velmi stylizovanou fotografii ženy, která
v čele sevřeného zástupu lidí s dětmi na rukou kojí za pochodu dítě. V
jiných novinách jsem viděl fotografii vojáka, který krmí nemluvně z láhve,
na CNN jsem viděl dokument pochodujícího zástupu, kde kamera snímala v
hollywoodském stylu boty rytmicky šlapající v blátě. Po krutostech posledních
dvou týdnů žádný slušný člověk dnes nemůže Severoatlantická aliance upřít
právo potírat zloducha Miloševiče , prohlásil britský ministr zahraničí
Robin Cook. Ten zloduch, stejně jako Tudjman, je ale produktem politických
omylů Západu. Masová výroba zloduchů vždy patřila k levičácké politické
kultuře, v ní je i kořen terorismu. Ideologická kampaň v médiích Jiným
rysem levičáckého pojetí politiky je kampaňovitost. Velvyslanec USA John
Shattuck například napsal (Právo, 3/4/99): Členské země aliance jakožto
demokratické státy musí zajistit, aby veřejnost pochopila správně důvody
zásahu NATO v Kosovu ... čím více se o tragédii ... dovíme, tím spíše pochopíme
důvody, proč NATO v Kosovu zasáhlo. Neučinili-li bychom tak nyní, byla
by to výhra těch, kteří v blízkosti srdce Evropy systematicky páchají zločiny
proti lidskosti. Sama historie se chvěje hrůzou nad tímto pomyšlením. Co
asi znamená to musí zajistit a co to aby veřejnost pochopila správně ?
Mají snad členské země organizovat ideologickou kampaň v médiích za pomoci
odborníků z různých atlantických komisí? Typicky levičácké je i přesvědčení,
že veřejnost musí něco správně pochopit . V demokratické společnosti neexistuje
žádná avantgarda lidstva, jejíž kauza se musí veřejnosti jen vysvětlit.
Mylné je také tvrzení, že čím více se o tragédii dovíme, tím spíše pochopíme
důvody, proč NATO v Kosovu zasáhla. Dobře narežírované obrazy dnešní tragédie
jen zakrývají její pravé příčiny (třeba samo bombardování) a naše minulé
viny na ní. Platí spíše, že čím méně lidé znají balkánský propletenec z
vlastní zkušenosti, tím více chápou důvody NATO. Nespravedlivost k Srbům
Dalším konstitutivním rysem levičáctví je selektivní hněv . Levičácká mládež
se nikdy nebouřila proti útlaku třeba na Kubě, jen proti Pinochetovi. Podobně
v této válce. Západ Miloševiče neustále nazývá zločincem proti lidstvu,
ale územní celistvost Tudjmanova Chorvatska NATO zajistila vyzbrojením
chorvatské armády, která vyhnala statisíce Srbů z jejich domovů, kam se-
přes výslovné záruky Západu- již nesměli vrátit. Sedm set tisíc srbských
uprchlíků z bývalé Jugoslávie se od našich ozbrojených utopistů dočkalo
jen mlčení. Selektivní hněv, velmi nespravedlivý k Srbům, je jednou z příčintéto
války, protože v nich vyvolal oprávněnou nedůvěru k Západu. Levičácký je
i slovník této války. Všimněme si třeba výrazů jako humanitární vměšování
, humanitární katastrofa , NATO jako záruka hodnot nebo mezinárodní společenství
. Kdo do něj patří? Kde začíná právo na humanitární vměšování ? Změna klimatu
v důsledku zamořování ovzduší průmyslovými zeměmi způsobí brzy humanitární
katastrofu . Poskytnou ozbrojení utopisté internacionální pomoc ekologickým
organizacím, které proti ní bojují? Nejnebezpečnějším produktem tohoto
slovníku je odpolitizování moci. Jsme vystaveni obrovskému tlaku vnímat
bombardování Jugoslávie ne jako politické rozhodnutí určitých vlád, ale
jako rozhodnutí celého civilizovaného světa , proti kterému slušní lidé
nemohou být v opozici. Nedejme se tím zmást: nerozhoduje západní civilizace
, ale zvolené vlády, které jsou za svá rozhodnutí zodpovědné před svými
voliči, ne před lidstvem. Válečný pokřik novinář ů V Česku je nejpodivnějším
aspektem této války to, že tak velká část novinářů si z médií udělala tribunu
pro svůj válečnický pokřik. Místo aby nás informovali, vystupují jako avantgarda
Západu, poučující východem devastovaný národ. Vrací se prokletí české politické
kultury- mediální štvanice na ještě neprobuzené Čechy. Zdůrazňuji- definuji
tuto válku jako levičáckou , ne levicovou! V sedmdesátých letech se o euroamerických
levičácích říkalo, že nevědí, co chtějí, ale chtějí to hned. O této válce
to platí dvojnásob. Násilí v Kosovu je výsledkem komplikované minulosti,
hraje tu například velkou roli klanové pojetí moci, větší porodnost kosovských
Albánců závisí na nerovnosti muslimských žen, vlny uprchlíků jsou důsledkem
nerealistické západní politiky na Balkáně. Je tu mnoho nezodpovězených
otázek. Například Jugoslávie osmdesátých let byla mnohem modernější než
Albánie Envera Hodži- jak se Albánci z Kosova shodnou s Albánci z Albánie?
A jak se shodnou muslimové s nemuslimy? Jaká je role mocné albánské mafie
v této osvobozenecké válce? Je demokracie politickým cílem UCK? Když zmocněnec
USA pro Jugoslávii R. Gelbard odsoudil UCK jako teroristickou organizaci,
byl ihned odvolán. Mnoho pozorovatelů upozornilo, že teroristické akce
UCK namířené nejen proti srbské policii, ale i proti loajálním kosovským
Albáncům, jsou největší překážkou mírového řešení konfliktu. A co Makedonie,
kde Albánci reprezentují čtvrtinu obyvatel státu? A co Maďaři v Rumunsku?
Srovnání s Mnichovem (často je slyšíme) je demagogie. V Jugoslávii nehájíme
územní celistvost mezinárodně uznaného státu, ale právo etnické menšiny
na separatismus. NATO podporující separatistickou guerillu tu bojuje na
straně nových Henleinů. Je to precedens, který bude mít planetární dominový
efekt. Pákistánec Tichár Ahmad například si oprávněně povzdechl: ...jak
vlažně Západ reaguje na utrpení muslimů v Indií okupovaném Kašmíru! (Právo
2/4/99). Nepřeslechněte prosím to zlověstné v Indií okupovaném Kašmíru
! Pákistán i Indie jsou jaderné mocnosti. Mně realistovi běhá mráz po zádech.
Václav Bělohradský Filozof